5.+Connectivisme

= = =Connectivisme = toc

El connectivisme és una teoria d'aprenentatge utilitzada en informàtica que es basa en la premissa que el coneixement existeix en el món i no només en la ment d'un individu. En termes generals, la teoria de l'activitat i la cognició distribuïda són disciplines al voltant d'un paradigma connectivista, ja que es considera que el coneixement que existeix dins dels sistemes s'accedeix a través de persones que participen en les activitats. Se l'ha anomenada "una teoria de l'aprenentatge per a l'era digital" a causa de la forma en què s'ha utilitzat per explicar l'efecte que la tecnologia ha tingut sobre com viu, com es comunica i com aprèn la gent.

1. Principis del connectivisme

 * L'aprenentatge i el coneixement depenen de la diversitat d'opinions.
 * L'aprenentatge és un procés de connectar nodes o fonts d'informació especialitzats.
 * L'aprenentatge pot residir en dispositius no humans.
 * La capacitat de saber més és més crítica que allò que se sap en moment donat.
 * L'alimentació i manteniment de les connexions és necessària per facilitar l'aprenentatge continu.
 * L'habilitat de veure connexions entre àrees, idees i conceptes és una habilitat clau.
 * L'actualització (coneixement precís i actual) és la intenció de totes les activitats connectivistes d'aprenentatge.
 * La presa de decisions és, per ella mateixa, un procés d'aprenentatge. L'acte d'escollir què s'aprèn i el significat de la informació que es rep, es veu a través de la lent d'una realitat conviant. Una decisió correcta avui, pot ser equivocada demà per les alteracions en l'entorn informatiu que afecta la decisió.



2. Autors representatius
George Siemens és un teòric sobre l'aprenentatge basat en una societat digital. Ell és l'autor de l'article "Connectivisme: una teoria de l'aprenentatge per a l'era digital" i el llibre "Knowing Knowledge" –una exploració dels efectes de la modificació del context i les característiques dels coneixements–. Va ser el Director Associat del Centre de tecnologies per l'aprenentatge de la Universitat de Manitoba, i des de llavors obstenta un lloc a la Universitat d'Athabasca. El 2008, Siemens i Stephen Downes dissenyen i imparteixen un curs obert i en línia descrit com "una fita en l'esforç petit però creixent cap a l'ensenyament obert". Stephen Downes és un dissenyador i comentarista en els camps de l'aprenentatge en línia i noves tecnologies. Downes ha explorat i promogut l'ús educatiu de la informàtica i les tecnologies de la informació i la comunicació des de 1995. Nascut a Mont-real ha viscut i treballat en el seu país fins unir-se al Consell d'Investigació Nacional de Canadà com a investigador sènior al novembre de 2001. Actualment amb seu a Moncton, New Brunswick, Downes és un investigador en l'Institut de la NRC per l'aprenentatge virtual del Grup d'Investigació de Tecnologies de la Informació. Downes va ser el guanyador del Premi al millor Edublog individual el 2005 per seu bloc OLDaily. Downes és editor del "International Journal of Instructional Technology and Distance Learning".
 * > [[image:siemens2.jpg width="320" height="210"]] ||
 * George Siemens ||
 * [[image:stephen_downes.jpg width="320" height="207"]] ||
 * Stephen Downes ||

3. Objectius educatius
"Saber on" i "saber qui" són més importants avui en dia que "saber què" i "saber com". Un món ric en informació exigeix l'habilitat de determinar primer el que és important i, a continuació, com mantenir-se connectats i informats a mesura que canvia la informació. El contingut depèn de la via adequada per a l'expressió i la comunicació (internet, un llibre, un missatge de text, un correu electrònic, un clip de vídeo). Els aprenents en un espai físic s'han d'esforçar per enriquir la seva pròpia xarxa amb eines i recursos disponibles en línia. La creació de xarxes permet als aprenents romandre actualitzats davant el ràpid desenvolupament del coneixement. El conducte mateix és més important que el contingut que hi ha dins el conducte (per la senzilla raó que el contingut canvia ràpidament). El nostre canvi de coneixements i context d'aprenentatge és axiomàtic. Ho veiem de moltes formes, dels diaris a la ràdio, passant per la TV i internet. Tot es torna digital. L'usuari final està guanyant control, els elements estan descentralitzats, s'estan formant connexions entre recursos i camps de informació diferents, i tot sembla estar accelerant.



4. Rol de l'estudiant
L'evolució actual de la tecnologia i el programari social són l'alteració significativa de: (a) com els estudiants accedeixen a la informació i el coneixement, i (b) com és la interacció alumne-professor i alumne-alumne. Aquests dos dominis (accés i interacció) han estat prèviament en gran manera sota el control del professor o instructo, però les parets de les aules són cada vegada més permeables. Google Scholar, Scopus, i les revistes d'accés obert ofereix un major accés a recursos acadèmics, una ampliació dels enfocaments més informals, com la recerca constant d'Internet i la Viquipèdia. Programari social (blogs, wikis, marcadors socials, missatgeria instantània, Skype, Ning) proporcionen oportunitats als alumnes per a crear, dialogar i difondre informació.

Ací tenim una sèrie d'habilitats que recomana Siemens que han de tenir els alumnes:
 * Romandre enfocats en tasques importants a pesar de l'allau de distraccions.
 * Manejar el flux de conoixement i extreure els elements importants.
 * Construir xarxes amb la finalitat de continuar actualitzats i informats.
 * Interactuar de forma humana, no només en un nivell utilitari i així formar espais socials.
 * Entendre les implicaciones, comprenent significat i impacte.
 * Determinar el valor del coneixement i garantir l'autenticitat.
 * Validar ideas i persones dins un context apropiat.
 * Pensament crític i creatiu
 * Reconèixer patrons i tendències.
 * Navegar entre repositoris, persones, tecnologia i idees, alhora que s'assoleixen els objetius prevists.
 * Equilibri entre allò que se sap i allò que no se sap.
 * Comprendre la importància del context... veure els “continuums"... garantint que els punts contextuals clau no es passen per alt en els jocs de contexts.

5. Rol del docent
Però, què passa amb el professor? Com canvien les pràctiques educadores en entorns en xarxa on la informació és fàcilment accessible? Com és el disseny de l’aprenentatge quan els alumnes poden agafar múltiples camins i enfocaments dels continguts i el currículum? Com podem aconseguir centralitzar objectius d'aprenentatge en entorns descentralitzats?

Un professor/instructor, òbviament, té molts rols en una classe tradicional: model, motivador, defensor, guia, sintetitzador. Però el més important és oferir coherència narrativa d'una disciplina en particular. Seleccionar un llibre de text, determinar i seqüenciar els temes de lectura i la planificació d'activitats d'aprenentatge, són algunes de les tasques per donar coherència a una àrea temàtica. El disseny instruccional és un mètode estructurat per oferir coherència.

Aquest model funciona bé quan es pot centralitzar tant el contingut (curricular) i el professor. El model s'ensorra quan distribuïm els continguts i ampliem les activitats incloent múltiples imputs i l'aprenentatge inter pares. Simplement: les xarxes socials i tecnològiques subverteixen el rol “basat en aula” del professor. Els experts ja no estan "allà fora". Skype porta qualsevol persona, des de qualsevol lloc, a una aula. Els estudiants no es limiten a interactuar amb les idees d'un sol investigador o teòric. És més, un estudiant pot interactuar directament amb els investigadors a través de Twitter, blogs, Facebook, i llistes de correu. La veu en gran mesura unitària del mestre tradicional és fragmentat per les possibilitats de conversa sense límits disponibles a les xarxes. Quan els estudiants tenen el control de les eines de conversa, també controlen les converses en les que decideixin participar.

El contingut del curs estarà fragmentat igualment. El llibre de text s’ampliarà amb vídeos de YouTube, articles en línia, simulacions, museus virtuals, camins de continguts de Diigo, reflexions del StumpleUpon, etc.

media type="custom" key="7770837"

6. Criteris i instruments d'avaluació
Una de les mentalitats més desconcertants que trobem encara avui dia és que l’aprenentatge ha de ser un procés clar, impulsat per un objectiu.. i que la confusió és un mal senyal. Encara podem moure els alumnes cap als resultats clars, concisos i cap a l’adquisició de competències, tot i que el viatge a aquestes destinacions és de vegades confús i ambigu. Els exàmens (o l’avaluació tradicional) és un vestigi de les visions del món de comandament i control. No es podran canviar substancialment les nostres institucions educatives fins que prenguem una mirada seriosa a la forma en què avaluem i qualifiquem els nostres estudiants.

L’aprenentatge es percep com un procés de formació en xarxa. No sempre estem construint activament el nostre aprenentatge, però sí que estem contínuament creant i deixant anar connexions(fins i tot quan estem construint el nostre aprenentatge, nomes es converteix en realment significatiu quan els connectem als elements existents). Part d’aquesta experiència és avaluar i reconèixer patrons. En molts cursos, el contingut està estructurat per proporcionar una exploració progressiva i lineal dels nous conceptes i idees. Inclús quan dissenyem l’aprenentatge en un model lineal, els alumnes busquen la informació que estimen pertinent (o el que ells pensen que poden trobar-se en un examen). Cal animar els estudiants a acceptar la confusió i l’ambigüitat com a part del procés d’aprenentatge. La majoria dels alumnes veuen la confusió com una barrera a l’aprenentatge, en realitat s’hauria de veure com una porta.

Cada instructor té la seva pròpia filosofia. Els alumnes són els que han d’ajustar el contingut a les seves necessitats. Els estudiants no són recipients a omplir, s’ha de confiar en la capacitat de l’alumne per definir el que és important per a ells. Quan el professor és el rei de l’aula, controla el que passa, les adaptacions, quan s’ensenya, etc. Quan l’alumne és el centre de l’espai, aquest determina el que es revisarà, la quantitat de lectures i com ajustar-ho. Aquest enfocament “lliure” també ocorre dins els límits de l’avaluació i la qualificació (és a dir, que encara es pot moure els estudiants cap a un objectiu, i mesurar el grau en què assoleix l’aprenentatge).

Els alumnes han de tenir llibertat per triar i aprendre sobre la base dels seus interessos, però és necessari expressar els seus esforços en direcció a uns criteris d’avaluació clars. S’ha d’eliminar la falsa construccions de cursos (saltant obstacles proporcionats per un instructor) i vincular l’aprenentatge a la vida real. Aquesta ambigüitat pot ser frustrant per als alumnes, però el resultat és més profund, el pensament més centrat. L’objectiu del docent serà, per tant, la creació de l’ecologia en la qual l’aprenentatge té lloc, no el propi aprenentatge.

Sovint, en el procés de formació d’una persona el que més es recorda no són les qualificacions sinó els conceptes i aplicacions d’aquesta formació. Una de les raons per les quals es tracta d’evitar les proves de nivell és assegurar que no estem avaluant la capacitat de l’alumne de controlar l’estrès. Un mapa conceptual, que és la representació de com encaixen les peces en un alumne, proporciona una idea de com l’alumne ha “connectat els punts. La nostra avaluació i els exàmens no ha de ser l’objectiu, l’objectiu és aprendre, i amb massa freqüència, el procés d’avaluació i els exàmens es converteixen en els punts en els quals els alumnes se centren. Els educadors han d’ajudar en el canvi de perspectiva de l’alumne en l’avaluació.

L'avaluació és part del procés d'ensenyament i aprenentatge. Una bona qualificació és certament desitjable, però si els nostres processos d'ensenyament i aprenentatge han estat ben pensats, els estudiants que són competents sabran que és el que faran bé. En el moment en què una persona acaba un curs ha de saber on està. Els instructors han de proporcionar informació contínua amb la qual hom pot afinar i mesurar el seu propi desenvolupament. Els resultats de l’avaluació, per tant, no han de ser una sorpresa. Per desgràcia ens fan veure que els cursos o títols són el nostre objectiu, i els alumnes pensen que aqueixa és la raó per la que estudien. En realitat el focus de l’avaluació és garantir que un alumne té un marc en el que pot funcionar i ser competent en un determinat camp o en la societat en conjunt. La qualificació és realment una de les parts menys valuoses de tot el procés d’aprenentatge.