2.+Constructivisme

=Constructivisme = toc



El constructivisme és una teoria que proposa que l'ambient d'aprenentatge ha de poder sostenir múltiples perspectives o interpretacions de la realitat, construcció del coneixement, activitats basades en l'experiència riques en el context (Jonassen, 1991). L'educació es basa en tasques autèntiques, les quals són les que tenen rellevancia i utilitat en el món real.

Els estudiants tenen l'oportunitat d'ampliar la seva experiència d'aprenentatge al utilitzar les noves tecnologies com a eina per al aprenentatge constructivista. Aquestes eines ofereixen als estudiants aconseguir que l'aula tradicional es converteixi en un nou espai, en el qual tenen a la seva disposició activitats innovadores i col·laboratives, amb toc creatius que fan que els estudiants aprenguin mentre es diverteixen. D'aquesta manera els alumnes creen el seu propi aprenentatge, tenint la figura del professor com a guia.

El principi bàsic d'aquesta teoria es basa en la idea que l'aprenentatge humà es construeix, que la ment de les persones elaboren nous coneixements a partir d'altres coneixements que ja tenia.

Segons Piaget, 1955, el coneixement es construeix a través de l'experiència. L'experiència condueix a la creació d'esquemes, i els esquemes són models mentals que anem emmagatzemant a la nostra ment. Aquests esquemes, van variant, ja que agreguem nova informació. Utilitzem dos processos complementaris per tal d'agregar més informació: l'assimilació i l'allotjament.

1. Característiques del constructivisme

 * L'ambient constructivista en l'aprenentatge proveeix a les persones del contacte amb múltiples representacions de la realitat
 * Les múltiples representacions de la realitat evadeixen les simplificacions i representen la complexitat del món real
 * L'aprenentatge constructivista s'emfatitza al construir coneixement dins de la reproducció del mateix
 * L'aprenentatge constructivista resalta les tasques autèntiques d'una manera significativa en el context en comptes d'instruccions abstractes fora del context
 * L'aprenentatge constructivista proporciona entorns d'aprenentatge com entorns de la vida diaria o casos basats en l'aprenentatge en comptes d'una seqüència predeterminada d'instruccions
 * Els entorns d'aprenentatge constructivista fomenten la reflexió en l'experiència
 * Els entorns d'aprenentatge constructivista permeten el context i el contingut depenent de la construcció del coneixement
 * Aquests entorns recolzen la construcció col·laborativa de l'aprenentatge, a través de la negociació social, no de la competició entre els estudiants per obtenir apreciació i coneixement (Jonassen, 1994)

2. Autors representatius


JEAN PIAGET: creador de l'epistemologia genètica i famós per les seves aportacions en el camp de la psicologia evolutiva, els seus estudis sobre els infants i la Teoria del desenvolupament cognitiu.



LEV VIGOTSKY: un dels més destacats teòrics de la psicologia del desenvolupament. Crea la idea de la ZDP (zona de desenvolupament proper), que defineix com la distància entre el nivell de desenvolupament, determinat per la capacitat de resoldre independentment un problema i el nivell de desenvolupament potencial, determinat a través de la resolució d'un problema sota la guia d'un adult o en col·laboració amb un parell més capacitat.



JEROME BRUNER: va fundar el Centre d'Estudis Cognitius a la Universitat de Harvard i va ser l'impulsor de la psicologia cognitiva. La seva teoria cognitiva del descobriment, desenvolupa, entre d'altres, la idea de l'andami.

3. Objectius educatius
Per a què un aprenentatge sigui significatiu s'ha de tenir en compte els coneixements que la persona ha construït en les seves experiències educatives anteriors. D'aquesta manera quan una persona comença un nou aprenentatge, ho fa a partir d'aquells conceptes que havia construït en les seves experiències prèvies, utilitzant-los en els següents aprenentatges.

Un aprenentatge significatius es basa en uns principis:



4. Rol de l'estudiant
Els subjectes construeixen els nous aprenentatges interactuant sobre la realitat. La seva experiència personal pren un paper molt important en aquest paper, ja que l'individu mostra un paper actiu davant l'aprenentatge.

Característiques del paper actiu de l'alumne segons el constructivisme:


 * Gran importància dels coneixements prèvis dels alumnes, de les seves creences i de les seves motivacions
 * Els alumnes van construïnt els seus propis significats
 * A partir dels coneixements dels alumnes, els alumnes són capaços de construir altres coneixements més complexes

Així, els alumnes, són els responsables dels seus aprenentatges, són persones independents, agafant els coneixements previs que ja tenen i utilitzant-los per a crear-ne de nous. Aquí apareix el ZDP (zona de desenvolupament proper) què és la distància entre allò que l'alumne pot fer sol i el que pot fer amb ajuda.

4.1. Interacció entre estudiants
Com ja s'ha dit, el coneixement es construeix a partir de les interaccions amb el medi ambient. No es pot valorar un coneixement que s'ha adquirit sense tenir en compte de quina manera s'ha adquirit. Entre tots els individus es provoca una interacció contínua entre els diferents alumnes. D'aquesta manera arribem a un aprenentatge cooperatiu en el qual els alumnes parlen entre ells, dialoguen, discuteixen, s'organitzen,...


 * Les persones només poden interpretar la informació en un context conegut per a ells.**

5. Rol del docent

 * El mestre és un facilitador que contribueix al desenvolupament de capacitats dels estudiants per pensar, idear, crear i reflexionar.**

El docent és el personatge que fa de mediador entre l'aprenentatge i els alumnes, de manera intencionada i conscient. La interacció que s'estableix entre el professor i l'alumne durant el procés d'aprenentatge incideix en el procés de construcció de significats. El professor, facilitador de la informació i guia juntament amb l’alumne, han de participar en el procés d’ensenyament-aprenentatge. El professor decideix el grau de dificultat de les tasques i dóna a l’alumne les eines i guies necessàries per poder afrontar-les. La funció del docent serà proporcionar a l’alumne els ajuts necessaris perquè a partir dels seus coneixements (nivell efectiu) pugui accedir a nous estadis de competència (nivell potencial), Vigotski (1979).

5.1. Relació entre docent i alumnes
El professor, davant del repte d'ensenyar un nou aprenentatge, sempre ha de tenir en compte els coneixements previs que l'estudiant té, per així poder ajudar a l'alumne en l'adquisició dels nous aprenentatges. El docent haurà de tenir en compte els interessos dels alumnes, les seves motivacions, les seves experiències, que relacionin els coneixements nous amb els que ja tenen,...

El docent ha de promoure la interacció entre els alumnes, i la interacció entre els alumnes i ell mateix, ja que aquesta interacció incidirà sobre el procés de construcció de significats i d'atribució que porten a terme els alumnes.

6. Criteris i instruments d'avaluació
En l'avaluació constructivista sempre hem de tenir en compte la implicació de l'alumne com a creador de significat, per tant, aquesta avaluació haurà d'estar orientada a avaluar els processos personals de construcció del coneixement.

Així, el docent ha d'avaluar:
 * El significat dels continguts
 * La funcionalitat dels continguts
 * El desenvolupament personal

Distinguim unes tècniques i instruments d'avaluació:
 * Tècniques informals: es sol produïr com una simple observació del docents als alumnes en la realització d'alguna tasca. L'alumne no sap que el docent l'està avaluant, amb la qual cosa l'observació és més pura.
 * Tècniques semiformals: parlem d'exercicis i activitats que el docent encomana als alumnes, les qual seran qualificades per professor.
 * Tècniques formals: són les proves o els exàmens, obviament, qualificades.

** 7. Bibliografia **
[|http://ca.wikilingue.com/es/Constructivisme_(pedagogia)] [] []